MOSFILM
Drugo umetničko udruženje
Alisa Frendlik
Aleksandar Kajdanovski
Anatolij Solonjicin
Nikolaj Grinko
u filmu
STALKER
scenario: Arkadij i Boris Strugacki
po priči: "Izlet u prirodu"
režija: Andrej Tarkovski
direktor fotografije: Aleksandar Knjažinski
produkcija: Andrej Tarkovski
muzika: Eduard Artemijev
stihovi: F. I. Tijučev i Ar. A. Tarkovski
zvuk: V. Šarun dirigent: E. Hačaturijan
STALKER
"Šta je to bilo? Padanje meteorita?
Poseta stanovnika kosmičkog ambisa?
Kako god bilo, u našoj maloj zemlji
pojavilo se čudo nad čudima - ZONA.
Odmah smo poslali tamo vojsku.
Nisu se vratili.
Tada smo opkolili ZONU policijskim kordonima...
I po svemu sudeći dobro smo uradili... Uostalom, ne znam..."
Iz intervjua nobelovca, profesora Wallacea.
Zašto si mi uzeo sat?
Kuda ideš, tebe pitam?
Dao si mi reč i poverovala sam ti.
Dobro, ne brineš za sebe, ali šta je s nama?
Pomisli na svoje dete!
Tek je počela da se privikava na tebe, a ti opet po starom!
Napravio si staricu od mene. Uništio si mi život.
Tiše, probudićeš Martušku (majmunče).
Ne mogu te sve vreme čekati. Umreću!
Hteo si da se zaposliš!
Obećali su ti normalan ljudski posao!
Brzo se vraćam.
U zatvor ćeš se ti vratiti!
Ali, ovoga puta dobićeš deset godina, ne pet!
A za deset godina nećeš imati ni Zonu, niti išta!
A ja ću umreti za tih deset godina!
Gospode, za mene je svuda zatvor!
- Pusti me! - Neću!
Puštaj, rekoh!
Idi! Dabogda istrulio tamo!
Proklet da je dan kad sam te srela, ološu!
Bog te je prokleo kada ti je dao takvo dete!
I mene takođe, zbog tebe, nitkove!
Draga moja, naš svet je beznadežno dosadan.
Dakle, nema telepatije, ni priviđenja, niti letećih tanjira,
niti ičeg sličnog.
Svetom upravljaju gvozdeni zakoni, a to je neopisivo dosadno.
Avaj, ti zakoni se nikada ne narušavaju.
Oni ne znaju kako da ih prekrše.
I ne nadajte se letećem tanjiru, to bi bilo previše interesantno.
A šta ćemo sa Bermudskim trouglom? Ne možete poreći...
Mogu. Ne postoji Bermudski trougao.
Postoji samo ABC trougao koji je jednak trouglu A-prim, B-prim, C-prim.
Osećate li dosadu u toj tvrdnji?
U srednjem veku je bilo interesantnije.
U svakoj kući živeo je kućni duh, u svakoj crkvi - Bog.
Ljudi su bili mladi! Sada je svaki četvrti starac.
Tako je dosadno, moj anđele.
Ali, rekli ste da je Zona...
produkt neke više civilizacije.
Mora biti da su dosadni, takođe, svi ti zakoni, trouglovi,
bez kućnih duhova, i konačno bez nekog Boga.
Jer, ako je Bog takođe i trougao,
onda ja ne znam šta više da mislim.
To je za mene! Sjajno!
Zbogom, draga prijateljice.
Ova dama se ljubazno složila da pođe sa nama u Zonu.
Ona je veoma odvažna žena. Zove se...
Pardon, vaše ime je...?
Da li ste vi zaista stalker?
Samo malo... sve ću objasniti.
Idite...
Kreten!
Ipak ste se napili.
Ja? U kom smislu?
Popio sam piće, kako to radi pola stanovništva.
Druga polovina se napije. Uključujući žene i decu.
Ja sam samo popio.
Dođavola, šta su prosuli?
Pijte. Još je rano.
Može jedna za usput?
Kako hoćete?
Nosite to.
Shvatam. Suvi zakon. Alkoholizam je pošast čovečanstva.
U redu, pićemo pivo.
On je sa nama?
Ništa, otrezniće se. I njemu je potrebno da ide tamo.
Vi ste sigurno profesor?
Ako ne zamerate.
Onda dozvolite da se predstavim. Moje ime je...
Vaše ime je Pisac.
Dobro... A kako je moje ime?
Vaše? Profesor.
Jasno, pisac sam...
pa me, prirodno, svi zbog toga zovu Pisac.
- A o čemu vi pišete? - O čitaocima.
Očigledno, niočem drugom ne vredi pisati.
Nevredi uopšte pisati ni o čemu.
A šta ste vi... hemičar?
Pre fizičar.
To mora da je takođe dosadno. Traganje za istinom.
Ona se krije a vi je svuda tražite.
Kopate na jednom mestu - eureka! Jezgro se sastoji od protona.
Kopate na drugom - sjajno!
Trougao ABC jednak je trouglu A-prim, B-prim, C-prim.
Kod mene je skroz drugačije.
Dok ja kopam za istinom, toliko joj se stvari desi...
da umesto iskopavanja istine...
iskopam gomilu, pardon, bolje da ne kažem čega.
Vi ste srećni!
Zamislite neku antičku posudu izloženu u muzeju.
U svoje vreme u nju su ogrizine bacali,
a sada ona izaziva sveopšte ushićenje
zbog svoje lakonske šare i jedinstvene forme.
Svi kažu, ooohh, aaahh!
A onda se ispostavi da uopšte nije antička
nego je neki šaljivdžija prodmetnuo arheolozima
zabave radi.
Možda je čudno, ali divljenje nestaje. Svi ti znalci...
Vi sve vreme o tome mislite?
Bože sačuvaj!
Zapravo, ja retko mislim. Škodi mi to.
Nemoguće je pisati, i sve vreme misliti na uspeh ili neuspeh.
Naturlih! Ali, ako me ne budu čitali za sto godina,
zašto bih, dođavola, uopšte pisao?
Recite mi, profesore, zašto ste ušli u svu tu priču?
Šta će vam Zona?
Ja sam naučnik, u neku ruku.
Ali, šta će vama to?
Vi ste moderan pisac.
Žene vam se verovatno vešaju o vrat.
Moja inspiracija je nestala, Profesore. Idem da molim.
Šta, vi ste se ispisali?
Šta? Da, rekao bih, na neki način.
Čujete li? To je naš voz.
- Skinuli ste krov sa auta? - Da, jesam.
Lugeru, ako se ne vratim, javi mojoj ženi.
Dođavola, zaboravih da kupim cigarete.
Ne vraćaj se.
- Zašto? - Ne sme se.
- Vi uvek tako. - Kako?
Verujete u svaku glupost.
Pa, bolje da ostavim za crne dane.
Zaista ste naučnik?
Lezi!
Ne mrdajte!
Idite i pogledajte, ima li tamo nekog?
Brže, za ime božije!
Nema nikoga.
Idite na drugi izlaz.
Gde ste pobogu gledali, Pisac?
- Niste zaboravili kanister? - Nisam, pun je.
Sve što sam rekao ranije je laž.
Nije me briga za inspiraciju.
Kako da znam koja je prava reč za ono što hoću?
Kako da znam da zapravo neću ono što hoću?
Ili da neću ono što neću?
To su varljive stvari.
Čim ih imenujemo, nestane im značenje,
istopi se, rastvori, kao meduza na suncu.
Moja svest hoće da pobedi vegetarijanstvo u celom svetu.
A podsvest čezne za parčetom sočnog mesa.
A šta ja hoću?
Svetsku dominaciju.
Tiše!
Otkud dizel lokomotiva u Zoni?
Opslužuje stanicu. Ne ide dalje.
Oni ne vole da zalaze tamo.
- Na svoja mesta! - Svi su na mestima?
Dežurni su stigli. Reci im da ugase televiziju.
Brže!
Pogledajte da li je dresina na šinama.
Kakva dresina?
Vratite se, ja ću.
Kanister!
Dajte!
Bacite taj ranca, smeta vam.
Vi ste bez prtljaga, kao da idete u šetnji.
Ako neko bude pogođen, ne vičite i ne koprcajte se.
Ako vas primete, ubiće vas.
Kada se sve smiri, dopuzite nazad do stanice.
Pokupiću te ujutru.
Mogu li nas stići?
Plaše je se kao vatre.
Koga?
Evo... kod kuće, napokon.
Kako je tiho.
Ovo je najtiše mesto na svetu. Videćete i sami.
Tako je divno ovde. Nikoga nema.
Mi smo ovde.
Tri čoveka za jedan dan ne mogu ovde sve da ispogane.
Zašto? Mogu.
Čudno je da cveće ne miriše. Ili sam ja...
Da li osećate nešto?
Osećam smrad blata.
Ne, to je reka. Ima reka ovde.
Postojala je cvetna bašta ovde, ali ju je Bodljikavo Prase pogazilo.
Ali se miris širio još godinama.
Zašto je to uradio?
Ne znam.
Ja sam ga takođe pitao zašto.
Rekao je: "Razumećeš kasnije."
Čini mi se da je on jednostavno mrzeo Zonu.
Bodljikavo Prase, to mu je prezime?
Nadimak, kao i vaš.
On je godinama ljude u Zonu vodio, i niko nije mogao da ga spreči.
Bio je moj učitelj. Otvorio mi je oči.
Tada su ga zvali Učitelj, a ne Bodljikavo Prase.
Onda mu se nešto desilo, nešto se slomilo u njemu.
Mada po meni, on je bio kažnjen.
Pomozite mi. Treba za navrtke vezati ove zavoje.
A ja... idem da prošetam.
Moram nešto da uradim.
Ne idite nikuda odavde.
Kuda će on?
Želi da bude sam, rekao bih.
Zašto? Čak i kad nas je troje tu, nekako je neprijatno.
Sastanak sa Zonom. On je stalker.
Šta iz toga sledi?
Vidite, stalker, to je kao poziv.
- Ja sam ga drugačije zamišljao. - Kako?
Pa, Kožne Čizme, nešto kao Čingačguk Veliki Zmaj...
Njegova prošlost je još strašnija.
Nekoliko puta u zatvoru, pa je povređen ovde.
Ima ćerku mutanta, "žrtva Zone" kako kažu.
Kažu da nema noge.
A šta je sa tim Bodljikavim Prasetom?
I šta znači "bio je kažnjen"?
Ili je to samo izraz?
Jednog dana Bodljikavo Prase se vratio odavde
i neočekivano obogatio.
Neverovatno obogatio.
To zoveš kaznom?
A za nedelju dana se obesio.
Zašto?
Tiše!
Šta je to bilo?
Pretpostavlja se da je meteor pao ovde pre dvadeset godina.
Potpuno je spalio naselje.
Tražili su taj meteor, ali ga nisu našli, naravno.
Zašto "naravno"?
Zato što su počeli da nestaju ljudi.
Dolazili su ovamo a nisu se vraćali.
I na kraju odlučili...
da taj meteor - nije u stvari meteor.
I za početak...
postavili su bodljikavu žicu, da radoznalci ne bi rizikovali.
Sve je to stvorilo glasine da postoji mesto u Zoni...
gde se ispunjavaju želje.
Naravno, počeli su da čuvaju Zonu kao zenicu oka.
Ko zna kakve želje bi se mogle pojaviti.
Šta bi to bilo ako nije meteor?
Rekao sam, ne zna se.
A šta vi mislite?
Nemislim ništa. Bilo šta.
Poruka čovečanstvu, kako kaže jadan moj kolega.
Ili poklon.
Dobar poklončić.
Zašto im je to trebalo?
Da nas usreće.
Cveće ponovo cveta, ali iz nekog razloga ne miriše.
Izvinite, što sam vas tu ostavio, ali bilo je rano da se ide.
Da li ste čuli?
Možda neko živi ovde?
Ko?
Sami ste mi pričali.
Da su neki turisti bili ovde kada je Zona nastala.
Nema nikoga u Zoni i ne može biti.
Pa, vreme je.
A kako ćemo se vratiti?
- Odavde se nevraća. - U kom smislu?
Idemo, kako smo se dogovorili.
Ja ću davati pravac.
Odstupanje od njega je opasno.
Prvi orientir je onaj poslednji stub.
Idite prvi, Profesore.
Sada vi.
Trudite se da sledite njegov trag.
Gospode! A gde...
Šta, oni su ovde ostali? Ljudi?
Ko zna.
Sećam se, kao su se ukrcavali na stanici da bi došli ovamo u Zonu.
Još sam bio mali.
Tada su svi mislili da neko hoće da nas osvoji.
Hajde vi, Profesore.
Sada vi. Pisac.
Eno tamo je vaša soba. Idemo tamo.
Zašto ste cenu nabili? Pa to je na dohvat ruke.
Da ali ruka mora biti veoma dugačka.
Mi takvu nemamo.
Ostavite to! Nemojte!
Ne dodirujte to!
Ne dodirujte, rekoh!
Jeste li poludeli? Šta vam je?
Rekao sam. Ovo nije mesto za šetnju.
Zona zahteva uvažavanje, inače ona kažnjava.
Samo probajte još jednom... Šta je, nemate jezik?
Upozorio sam vas!
Idemo li ovuda?
Da. Gore, uđete pa levo.
Samo što nećemo ovuda. Idemo okolo.
Zašto to?
Ovuda se ne ide.
U Zoni, što je put duži, rizik je manji.
Šta a pravo je smrtonosno?
Rekao sam da je opasno.
A okolo nije opasno? - Jeste. Ali, ovuda se ne ide.
Šta me briga gde se ne ide? Šta ako ipak...
Čujte, šta je s vama..
Da idemo skroz okolo! A ovde je pred nosom!
Ovde rizično, tamo rizično. Pa šta, dođavola!
Znate vi se vrlo lakomisleno odnosite u vezi ovoga.
Muka mi je od tih navrtki i zavoja.
Vi kako hoćete a ja idem.
- Vi ste neuračunljivi. - Vi sami znate...
Mogu li?
Vetar se podiže...
Osećate li? Trava...
Još i to.
Onda tim više.
Šta "tim više"?
Stanite!
Sklanjajte ruke!
Profesor mi je svedok, nisam vas poslao tuda.
Idete svojom voljom.
Svojom voljom, kako drugačije?
Ništa. Idite.
Daj bože da imate sreće.
Slušajte!
Ako bilo šta primetite,
ili osetite nešto posebno,
vratite se brzo, inače...
Samo nemojte da me gađate metalnim šipkama.
Stanite! Ne mrdajte!
- Zašto ste? - Šta "zašto"?
- Zašto ste ga zaustavili? - Mislio sam da ste vi...
Šta se desilo? Zašto ste me zaustavili?
Ja vas nisam zaustavljao.
Ko je onda? Vi?
Sam đavo zna...
Vi ste odvažni, građanin Šekspir.
Ići napred je strašno a nazad je sramota.
Pa si sam sebi naredio. Strah te je otreznio.
- Šta? - Prekinite.
- Zašto ste prosuli moju flašu? - Prekinite već jednom!
Zona - to je veoma složen sistem...
sve te zamke su smrtonosne.
Ne znam šta se dešava ovde u odsustvu čoveka.
Ali kada se neko pojavi, sve dolazi u pokret.
Stare zamke nestaju, nove se pojavljuju.
Bezopasna mesta postaju neprohodna.
Dešava se da se lak put nemoguće zakomplikuje.
To je Zona.
Može čak izgledati da je kapriciozna.
Ali ona je takva kakvu smo je mi sami učinili svojim stanjem.
Dešava se, da se ljudi vraćaju sa pola puta.
Neki od njih su poginuli na samom pragu sobe.
Ali sve šta se ovde desi, ne zavisi od Zone već od nas!
Dobre ona propušta a lošima otkida glavu.
Ne znam.
Čini mi se da ona propušta one kojima...
više nikakva nada nije ostala.
Ni loše ni dobre nego nesrećne ljude.
Ali i najnesrećniji će poginuti ako ne znaju kako da se ponašaju.
Vi ste imali sreće, ona vas je samo upozorila.
Ja ću vas možda ovde pričekati
dok nepođete nazad. Usrećeni.
To je nemoguće!
Imam sendviče, termos...
Bez meni ovde nećete ni minut izdržati.
Osim toga, ovde se ne vraća putem kojim se dolazi.
Ipak, ja više volim...
Onda mi odmah idemo nazad.
Vratiću vam novac, manje za izvesnu sumu...
za uznemiravanje, i slično...
Jeste li se otreznili, Profesore?
U redu. Hajde, bacite vašu navrtku.
Drugi deo
STALKER
Gde ste? Dođite ovamo!
Umorni ste?
O, Bože!
Sudeći po njegovom tonu počeće ponovo da drži govor.
Neka se ostvari sve što je zamišljeno.
Neka poveruju.
I neka se ismevaju nad svojim strastima.
Jer, to što nazivaju strašću nije neka duševna energija,
već samo trenje između duše i spoljnog sveta.
A naj važnije, neka veruju u sebe,
neka se osećaju bespomoćno kao deca,
jer, slabost je velika, a snaga je ništa.
Kada se čovek rodi, on je slab i gibak,
kada umire, krepak je i čvrst.
Kada drvo raste, nežno je i savitljivo,
ali kada je suvo i tvrdo, ono umire.
Tvrdoća i snaga su saputnici smrti.
Gipkost i slabost izražavaju svežinu bića.
Jer, nešto što je očvrslo, nikada neće pobediti.
Dođite ovamo! Napredujemo dobro.
Uskoro stižemo do suvog tunela, posle toga je mnogo lakše.
Nemojte da ureknete.
- Da li smo već krenuli? - Naravno. Zašto?
Mislio sam da hoćete samo nešto da nam pokažete.
- Šta je sa mojim rancem? - Šta s njim?
Ostavio sam ga tamo. Nisam znao da smo krenuli.
- Ništa sada ne možemo da uradimo. - Ne, moramo da se vratimo.
- Nemoguće! - Ne mogu bez mog ranca!
Zar ne razumeš da se ovde niko nije vratio istim putem?
Zaboravite svoj ranac. Šta ste nosili, dijamante?
Zaboravili ste gde idete. Soba će vam dati sve što želite.
Zaista. Popeće se na glavu sa tim rancima.
Koliko daleko je ta soba?
Ako ideš pravo, 200 metara. Ali ovde niko ne ide pravo.
Idemo.
Ostavite svoj empirizam, Profesore. Čudo je van empirizma.
Sećate se kako se Sveti Petar zamalo udavio?
Hajde, Pisac.
Hajde, kuda?
Na ove merdevine.
Profesore, gde ste?
Evo ga suvi tunel!
Ovo zovete suvim?
To je lokalna šala. Normalno, ovde mora da se pliva.
Čekajte, gde je Profesor?
- Šta? - Profesor je nestao!
Nije moguće! Za vama je išao sve vreme.
Verovatno je zaostao i izgubio se.
Ne, nije se izgubio! Mora da se vratio po ranac!
Sada neće moći da stigne.
Da ga sačekamo?
Ne možemo. Ovde se stvari menjaju svaki minut. Moramo dalje.
Pogledajte, šta je to? Kako je to moguće?
- Već sam objasnio. - Objasnio šta?
To je Zona, razumete? Hajdemo, brzo odavde...
Evo i njega!
Ja vam razumese priznajem da ste vi... ali...
Kako ste došli ovde?
Uglavnom sam morao da puzim do ovde na sve četiri.
Neverovatno. Kako ste uspeli da nas prestignete?
Kako "prestignem"? Vratio sam se ovde po ranac.
A odakle ovde naša navrtka?
O, Bože, to je... to je zamka!
Bodljikavo Prase je obesio ovu ovde namerno.
Kako nas je Zona propustila?
O, Bože, neću napraviti ni jedan korak dok...
Ne sviđa mi se ovo.
To je to! Odmorićemo!
Držite se podalje od ove navrtke, za svaki slučaj.
Izvinite, ali mislio sam da Profesor neće uspeti.
Vidite, ja...
Nikada nisam unapred znao kakve ljude vodim.
Sve postaje jasno samo ovde, kada je već kasno.
Važno da je Profesorov džak sa gaćama čitav.
Ne gurajte nos u tuđi veš ako ne razumete.
Šta tu ima da se razume? Njutnov binom?
Neki psihološki ambisi?
U institutu smo na lošem glasu.
Ne daju nam pare za ekspediciju.
Punimo ranac svakakvim manometrima-govnometrima...
prodremo u Zonu nelegalno...
i sva ovdašnja čudesa proveravamo algebrom.
Niko na svetu o Zoni nema pojma.
Tako da ćemo napraviti senzaciju!
Televizija, obožavatelji divljaju i donose lovorove vence.
Pojavljuje se Profesor sav u belom,
i izjavljuje: "Mene-mene, tekel, uparsin."
Svi zevaju i
i viču: "Zaslužuje Nobelovu nagradu!"
Ti, vašljivo škrabalo, kućni psiholog.
Dobri ste za krečenje javnih klozeta, brbljivče.
Mlitavo. Ne umete!
Ne znate vi kako se to radi.
U redu. Ja ću dobiti Nobelovu nagradu.
A šta vi tražite? Hoćete da obdarite čovečanstvo...
perlama svoje kupljene inspiracije?
Nije me briga za čovečanstvo. Od vašeg čovečanstva...
interesuje me samo jedan čovek - ja.
Bez obzira vredim li nešto ili sam govno kao ostali.
A ako vi saznate šta zaista...
Znate šta, g. Ajnštajne, ne želim da se raspravljam sa vama.
U raspravi se rađa istina, prokleta bila!
Čujte, Čingačguk...
Vi ste proveli ovde mnogo ljudi.
Ne koliko bih želeo.
Nije u tome stvar. Zašto su došli ovde? Šta su hteli?
Pre svega sreću.
Da, ali kakvu sreću?
Ljudi ne vole da pričaju o svojim tajnama.
I zato, to se ne tiče ni vas, ni mene.
U svakom slučaju, vi ste imali sreće.
A ja, nisam video ni jednog srećnog čoveka u mom životu.
Ja takođe.
Vrate se iz sobe i ja ih vodim nazad
i nikada se više ne sretnemo.
Želje se ne ispunjavaju momentalno.
A vi sami nikada niste hteli da iskoristite tu sobu?
Dobro mi je i ovako.
Čujte, Profesore.
Kad smo već kod kupljene inspiracije.
Predpostavimo da sam ja ušao u tu sobu
i vratio se u naš zabiti grad, kao genije.
Čovek piše zato što se muči, sumnja.
Sve vreme mu je potrebno da dokazuje sebi i drugima,
da je on neko, da vredi.
A ako znam sigurno da sam genije?
Zašto bih onda pisao?
Zbog čega?
Pa, moram da kažem,
da mi postojimo zato da bi...
Budite ljubazani i ostavite me na miru!
Pustite me da odremam, nisam celu noć spavao.
Svoje komplekse zadržite.
U svakom slučaju, sva ta vaša tehnologija...
sve te visoke peći, točkovi...
i ostala sranja...
su smišljena samo da bi manje radili i više žderali.
Sve to su štake, proteze.
A čovečanstvo postoji da bi stvaralo
umetnička dela.
Za razliku od drugih ljudskih aktivnosti, ta je nekoristoljubiva.
Velike iluzije! Slike apsolutne istine!
Slušate li me, Profesore?
O kakvom nekoristoljublju pričate?
Ljudi još uvek umiru od gladi. Jeste li pali s Meseca?
I to je naša učena aristokratija!
Ne umete da razmišljate apstraktno.
Vi ćete me naučiti šta je smisao života?
I kako razmišljati?
Beskorisno. Možda ste profesor, ali neuk.
I beše veliki zemljotres.
I sunce je pocrnelo kao džak istkan od kose.
I Mesec je postao kao krv...
I zvezde s neba padoše na Zemlju,
kao što smokva, potrešena velikim vertrom,
gubi svoje nezrele plodove.
I nebo se sakrilo, savilo, kao svitak.
I svaka planina i ostrvo pomeri se sa svoga mesta.
I carevi zemaljski, i velmože,
i bogati i siromašni
i jaki i svi slobodni
sakriše se u pećine i odoše u planine
i rekoše planinama i stenama: "Padajte po nama
i sakrijte nas od lica, onog koji je na prestolu,
i od besa jagnjeta,
jer došao je veliki dan gneva njegovog,
i ko to može izdržati?"
I toga dana...
dvoje od njih...
išli su u naselje, 60 stadija udaljeno...
koje se zove...
i razgovaraše međusobno o svim tim događajima.
I dok su razgovarali i rasuđivali među sobom...
...On lično im priđe, i pođe sa njima,
ali njihove oči bejahu sprečene da Ga prepoznaju.
I reče im On: "O čemu to vi...
razgovarate između sebe, i zašto ste tužni?"
Jedan od njih, koji se zove...
Budni ste?
Pričali ste o smislu..
Našeg... života...
o beskorisnosti umetnosti...
Uzmite muziku, na primer.
0na je stvarno manje od svega povezana,
tačnije, ako i jeste to je mehanički, ne putem ideja,
samo običnim zvukom, bez... bez asocijacije.
Ipak, muzika, nekim čudom prodire u samu dušu!
Šta to, odjekuje u nama kao odgovor na buku dovedenu u harmoniju,
i pretvara je u nama u izvor velikog uživanja,
koje nas objedinjuje i potresa?
Čemu je to sve potrebno? Još važnije, kome je potrebno?
Rekli bi ste: "Nikome. I nizašta.
Beskorisno."
Ne.
Ne mislim tako.
Na kraju krajeva, sve ima svoj smisao.
Smisao i razlog.
Šta je to. Tuda idemo?
Nažalost, da. Nema drugog puta.
Izgleda morbidno, zar ne Profesore?
Ne bih išao tamo prvi.
Veliki Zmaj nikada ne sme biti dobrovoljac.
Očigledno da ćemo morati da izvlačimo slamke. Niste protiv?
Ovde bih ipak dao prednost dobrovoljcu.
Imate li šibice?
Hvala.
Najduža ide.
Vucite.
Najduža. Nema sreće ovog puta.
Zašto ne bacite bar jednu od vaših navrtki?
Naravno. Kako želite.
Još jednom?
U redu... Idem.
Požurite, Profesore!
Ovde su... Ovde su neka vrata!
Sada tuda! Otvorite vrata i uđite!
Opet ja? Moram li ja opet prvi?
Izvukli ste šibicu. Krenite! Ovde se nesme dugo.
Šta vam je to? Ne oružje ovde!
Nastradaćete, a i mi s vama!
Setite se tenkova!
Bacite to, molim vas!
Zar ne razumete?
Ako se nešto desi mogu vas izvući, a ovako...
Molim vas! U koga bi tamo pucali?
Idite, nemamo mnogo vremena!
Ovde ima vode!
Držite se za gelender i idite dole.
Ne idite nikuda! Čekajte nas ispred!
Nadam se da nemate nešto slično?
- Šta? - Kao pištolj.
Ne, za svaki slučaj imam ampulu.
- Kakvu ampulu? - Zašivenu ampulu. Otrov!
O, Bože! Došli ste ovde da umrete?
Ne, to je za svaki slučaj.
Pisac! Nazad!
Vratite se, samoubico!
Rekao sam vam da čekate kod ulaza! Stanite! Ne mrdajte!
To je sve vaša cev.
- Šta? - Trebao je da prvi idete.
On se toliko uplašio da je pošao drugim putem.
Još jedan eksperiment.
Eksperimenti, činjenice, istina u krajnjem slučaju.
Činjenice više ne postoje. Pogotovo ovde.
Sve je ovo nečiji idiotski izum.
Ne osećate to?
Ali vi, naravno, morate otkriti čiji izum.
A zašto.
Kakve koristi od vašeg znanja?
Ko će imati grižu savesti zbog toga? Ja?
Ja nemam savest. Imam samo nerve.
Neki gad me se naruga - rana.
Drugi me pohvali - opet rana.
Uložiš dušu, srce - proždiru i dušu i srce.
Gadost izneseš iz duše - proždiru gadost.
Oni su svi pismeni.
Svi pate od manjka osećaja.
Muvaju se naokolo, žurnalisti,
redaktori, kritičari, gomila žena.
I svi traže: "Daj, daj!"
Kakav sam ja dođavola pisac ako mrzim pisanje.
Ako je to za mene mučenje, bolno, sramno zanimanje,
kao stiskanje hemoroida.
Nekad sam mislio da će nekom biti bolje od mojih knjiga.
Ne, nikome ja ne trebam!
Dva dana po mojoj smrti, počeće da žderu nekog drugog.
Mislio sam da ih prevaspitam, ali su oni mene prevaspitali!
Po svojoj slici i prilici.
Budućnost je bila samo produžetak sadašnjosti,
a sve promene nazirale su se u daljini za horizontom.
Sada se budućnost spojila sa sadašnošću.
Zar su oni spremni za to?
Ne žele ništa da znaju! Oni samo žderu!
Eh, kako ste srećni!
Bože moj, sada... Sada ćete živeti sto godina!
A zašte ne večno?
Kao večiti Jevrej.
Verovatno ste divan čovek!
Skoro da nisam ni sumnjao.
Kakvu ste vi muku izdržali!
Cev je strašno mesto! Najstrašnije u Zoni!
Zovu je "mašina za meso", ali je mnogo gora od svake mašine!
Toliko ljudi je poginulo ovde!
Bodljikavo Prase je brata tu podmetnuo.
Tako j bio fin, talentovan.
Evo, slušajte ovo.
Eto i leto je prošlo. Kao da nije ni bilo.
Toplo na suncu, Samo to nije dovoljno.
Sve, što se moglo zbiti,
Kao plamen sa pet prstiju, Pravo u ruke mi je leglo,
Samo to nije dovoljno.
Uzalud ni zlo, Ni dobro nije propalo,
Svuda je bilo svetlo, Samo to nije dovoljno.
Život je uzela pod krilo, Isplivala i spasila se.
Stvarno sam imao sreće, Samo to nije dovoljno.
Ni jedan list ikada uveo, ni jedan ud slomljen gadno.
Dan, ispran, kao staklo, Samo to nije dovoljno...
Dobri su, zar ne? To su njegovi stihovi.
Zašto si nervozan? Zašto si nespokojan?
- Ja samo... - Muka mi je da vas gledam!
Kako sam srećan! Retko, ko krene, uspe.
Uradili ste sve kako treba. Vi ste dobri, pošteni ljudi.
Ponosim se što nisam pogrešio.
Vidi njega! Sretan je što je sve dobro prošlo!
Sudbina! Zona! Ja sam dobar čovek, kaže!
Misliš da nisam video kako si mi podmetnuo dve duge šibice?
- Ne, ne razumete... - Naravno, kako bih!
Izvinite, Profesore, neću da kažem ništa loše,
ali ovaj gad je vas izabrao za ljubimca.
Zašto tako govorite!
A mene, drugorazrednog stvora, nabio je u onu cev!
Mašina za meso! Kakav izraz!
Kakvo pravo imaš da odlučiš,
ko će da živi a ko u mašinu za meso ulazi?!
Sami ste izabrali!
Šta? Jednu dugačku šibicu, od dve dugačke?
Šibice su beznačajne.
Još tamo, pod navrtkom, Zona vas je pustila,
pa je postalo jasno da jedino vi možete kroz mašinu za meso.
A mi smo vas samo pratili!
Dobro, znate li...
Ne možete ni zamisliti koliko je opasno napraviti grešku ovde.
Ali neko mora biti prvi!
Da? Ne, ovo nije klinika!
Vidite, neko mora biti prvi!
Ne dodirujte to!
Laboratoriju devet, molim.
Samo moment.
- Halo? - Nadam se da ne uznemiravam.
Šta želiš? - Samo nekoliko reči.
Vi ste sakrili. Ja sam pronašao.
Stara zgrada, četvrti bunker. Da li me čuješ?
Obavestiću hitno korpus bezbednosti.
Možeš javiti, možeš pisati dojavu,
možeš podbuniti kolege protiv mene, ali je već prekasno!
Ja sam na dva koraka od samog mesta.
Shvataš da je to kraj, tebe kao naučnika?
Pa, možeš se radovati!
Shvataš li šta će biti, ako se usudiš?
Hoćeš opet da me uplašiš?
Ceo život se nečega plašim. Čak i tebe.
Ali sada se ničega ne plašim, budi siguran.
Bože moj, pa ti čak nisi ni Herostat.
Samo si ceo živit hteo da mi napakostiš
jer sam pre 20 godina spavao sa tvojom ženom.
A sada si ushićen što možeš da mi vratiš.
Pa, idi i uradi svoju... podlost.
Ne usuđuj se da mi spustiš slušalicu!
Zatvor nije najgore što te očekuje.
Najgore je što ti sam sebi nikada to nećeš oprostiti.
Već vidim kako visiš obešen o sopstvene tregere.
Šta ste namerili, Profesore?
Shvatate li šta će se desiti ako svi poveruju u tu sobu?
I kada svi nagrnu ovamo?
Samo je pitanje vremena.
Ako ne danas, onda sutra! Ne desetine, hiljade njih!
Neostvareni imperatori, veliki inkvizitori, fireri,
samozvani dobročinitelji ljudskog roda!
A doći će, ne zbog novca ili inspiracije, već da bi promenili svet!
Ja takve ne dovodim ovamo. Mislite da ja to ne razumem?
Šta vi možete razumeti!
Niste jedini stalker na svetu.
Ni jedan stalker ne zna...
šta oni koje vodi nose sa sobom i šta odnose odavde.
A broj neobjašnjivih zločina je u porastu!
Nije li to vaše delo?
Uzmite zaverenike u vojsci, ili mafiju u vladi,
nisu li svi oni vaši klijenti?
A laseri i sve te super-bakterije,
sva ta gadost do nekog vremena sakrivena u sefovima?
Prekinite sa tim sociološkim prolivom!
Da li zaista verujete u te bajke?
U one dobre, ne! A u strašne - naravno!
Okanite se!
Ne može biti u čoveka takve mržnje ili ljubavi...
koja bi se proširila na celo čovečanstvo!
Dobro, novac, žena, možda želja
da šefa zgazi auto, to mogu razumeti.
Ali vladati svetom! Pravedno društvo!
Božje carstvo na zemlji!
To nisu samo želje, već ideologija, delovanje, koncepcije.
Nesvesno saosećanje još nije spremno za realizaciju.
Kao obična instiktivna želja.
Zar može biti sreće na račun nesreće drugih?
Ja savršeno jasno vidim...
da ste smislili da uništite čovečanstvo dobrim delima.
Ja sam savršeno spokojan za vas i za sebe
a tim više za čovečanstvo.
Zato što vi nećete ništa postići.
U najboljem slučaju, dobićete Nobelovu nagradu.
Ili ćete pre dobiti nešto sasvim besmisleno,
nešto na šta niste ni pomislili. Na primer telefon...
Sanjaš o jednom, a dobiješ nešto sasvim drugo.
Zašto ste to uradili?
Telefon... struja...
Vidite, izvrsne pilule za spavanje.
Ovakve više ne prave. Otkuda ih toliko ovde?
Možda je bolje da pođemo?
Skoro će veče, biće mrak u povratku.
Inače, ja jasno vidim,
da je ovo recitovanje stihova i hodanje u krug...
samo forma izvinjavanja.
Ja vas razumem. Teško detinjstvo, okolina...
Ali nemojte se zanositi, ja vam neću oprostiti.
To nije ni potrebno, molim vas.
Profesore, dođite ovamo.
Samo malo. Netreba žuriti.
Nikuda ja ne žurim.
Znam, naljutićete se.
Ipak, moram vam reći...
Sada smo... na pragu...
Ovo je najvažniji trenutak u vašem životu.
Morate da znate, da...
se ove ispunjavaju vaše zavetne želje.
Najiskrenija želja! Samo stradanje!
Nije potrebno ništa reći.
Samo se treba...
usredsrediti i prisetiti celog svog života.
Kada čovek razmišlja o prošlosti, postaje bolji.
A najvažnije...
Najvažnije...
Verovati!
Sada idite.
Ko hoće prvi?
Možda, vi?
Ja? Ne, ne bih.
Razumem, to nije tako prosto, ali to će odmah proći.
Sumnjam...
da će proći.
Ako počnem da se prisećam svoga života,
teško da ću postati bolji.
Pored toga, zar ne osećaš kako je sve ovo sramotno?
Ponižavati se, sliniti, moliti se?
Šta ima loše u molitvi?
Vi zbog gordosti tako govorite.
Smirite se, niste još spremni. To se često dešava.
Možda, vi prvi?
Ja.
Pred nama je nov izum profesora Profesora!
Sprava za istraživanje ljudskih duša! Dušometar!
To je samo bomba.
Šta?
Mora da se šalite.
Ne, samo bomba. 20 kilotona.
Za šta?
Sastavio sam je sa prijateljima.
Sa mojim bivšim kolegama.
Ovo mesto nikada neće doneti nekome sreću.
Ali ako padne u pogrešne ruke...
Mada, nisam više siguran.
Došli smo do zaključka...
da ne bi trebalo uništiti Zonu.
Ako je to čak i čudo, to je deo prirode,
i shodno tome, nada, u nekom smislu.
Oni su sakrili tu bombu, a ja sam je pronašao.
Stara zgrada, četvrti bunker.
Očigledno postoji princip...
ne čini ništa što ne možeš popraviti.
Shvatam ja sve, nisam neki manijak.
Ali dokle god je ova kuga ovde dostupna svakom ološu,
ne mogu imati miran san.
Ili možda, ono najskrivenije mi ne dopušta?
Jadničak, kakav problem je sebi napravio.
Daj to meni!
Vi ste inteligentan čovek?
- Zašto? Šta vam je? - Ti, licemerna gnjido...
Zašto? Zašto vi... mene?
On hoće da uništi vašu nadu!
To je sve što je ljudima ostalo na zemlji!
To je jedino mesto na koje mogu doći,
ako više nema nade za njih.
Eto vi ste došli!
Zašto uništavate veru?
Umukni!
Providan si!
Nije te briga za ljude!
Samo zarađuješ novac koristeći našu... čežnju!
Nije stvar u novcu.
Ti ovde uživaš, ti si ovde bog otac.
Ti, licemerna gnjido, odlučuješ ko će živeti a ko umreti.
On još odabira!
Sada shvatam zašto stalker ne ulazi sam u sobu.
Vi se ovde opijate vlašću, tajnom, autoritetom!
Kakve tu još mogu biti želje?
Nije istina! Vi... vi se varate.
Stalker ne sme da uđe u sobu.
Stalker ne sme da uđe u Zonu, u cilju koristi.
Setite se Bodljikavog Praseta?
Da, u pravu ste, ja sam gnjida.
Nisam ništa uradio u ovom svetu, niti išta mogu.
Ja i ženi nisam moga ništa dati.
Čak ni prijatelje ne mogu imati. Ali ne oduzimajte mi moje!
Meni su i tako sve odneli tamo iza bodljikave žice.
Sve moje je ovde. Shvatate li? Ovde, u Zoni!
Moja sreća, moja sloboda, dostojanstvo, sve je ovde!
Dovodim ovde ljude poput mene, nesrećne i izmučene.
Ljude koji nemaju čemu da se nadaju.
A ja im mogu pomoći!
Niko im ne može pomoći, samo ja, gnjida, mogu!
Od sreće spreman sam da zaplačem, što mogu da im pomognem.
I to je sve. Više mi ne treba.
Ne znam. Možda.
Svejedno, izvini, samo...
Ti si zaista jurodiv!
Nemaš pojma šta se ovde radi.
Zašto misliš da se Bodljikavo Prase obesio?
Došao je u Zonu u cilju koristi.
Brata je izgubio u "mašini za meso" zbog novca.
Znam. Ali zašto se obesio?
Zašto nije došao još jednom, ne za pare, već za brata?
Kao pokajanje.
Hteo je... ne znam. Za nekoliko dana se obesio.
Shvatio je da se ovde ne ispunjavaju obične želje,
već samo one skrivene.
Ne nešto što možeš vikati iz sveg glasa...
Ovde se događa ono što je skladu sa tvojom prirodom,
tvojom suštinom, o čemu ništa ne znaš.
Ali ona je u tebi, i ceo život upravlja tobom!
Ništa ti, Kožna Čarapo, nisi shvatio.
Nije pohlepa savladala Bodljikavo Prase.
On bi po ovom mulju na kolenima puzao da vrati brata.
A dobio je samo gomilu novca, i ništa drugo.
Zato što Bodljikavom, ono što Bodljikavi jeste!
A savest, duševna patnja, to je sve izmišljeno.
Shvatio je to i obesio se.
Ja ne idem u tvoju sobu.
Neću svoje đubre nikome na glavu da prosipam.
Čak ni tvoju.
A onda, kao Bodljikavo Prase, u omču da uđem.
Radije ću se u svojoj vili opijati tiho i mirno.
Ne, Veliki Zmaju, loše se ti u ljude razumeš...
ako takve, kao ja, u Zonu vodiš.
Još nešto...
Zašto misliš da to čudo zaista postoji?
Ko vam je rekao da se želje zaista obistinjuju ovde?
Da li ste videli i jednog čoveka koji se usrećio ovde?
Možda, Bodljikavi?
Zapravo, ko vam je pričao za Zonu,
za Bodljikavo Prase, za onu sobu?
On.
Onda ništa više ne razumem.
Kakav je smisao dolaziti ovde?
Tako je tiho...
Čujete li?
Zašto ne ostaviti sve...
uzeti ženu, Martišku, i preseliti se ovamo.
Za uvek.
Nema nikoga ovde. Niko im ne može nauditi.
Vratio si se.
Odakle ti ovo?
Tamo se prilepila. Nisam mogao da je ostavim.
Pa, da krenemo? Martiška čeka.
Idemo li?
Da li nekome od vas treba pas?
Imam ih pet komada kod kuće.
Dakle, volite pse?
Šta?
To je dobro.
U redu, idemo.
Ne možeš ni da zamisliš koliko sam umoran!
Samo Bog zna!
Sebe zovu intelektualcima, ti pisci, naučnici!
Smiti se!
Ni u šta ne veruju!
Organ za razmišljanje im je atrofirao zbog male upotrebe!
Prestani. Hajde. Idi u krevet. Ne leži tu...
Ovde ti je mokro... Ne bi trebao tu da ležiš.
Skini to.
O, Bože, kakvi ljudi...
Smiri se, nisu oni krivi.
Treba da ih žaliti, a ti se ljutiš na njih.
Zar ih nisi videla? Oči su im prazne.
Jedino na šta misle je...
kako da se ne prodaju jeftino!
Da bi im platili svaki duševni pokret!
Oni znaju da "nisu uzalud rođeni", da su "pozvani"!
Jer oni žive "samo jednom"!
Mogu li takvi ljudi da veruju u bilo šta?
Smiri se. Prestani.
Probaj da zaspiš. Spavaj.
A niko ne veruje. Ni ona dvojca. Niko!
Koga ću ja da vodim tamo?
O, Bože...
A što je najgore...
je da to nikom nije potrebno.
Nikome ne treba ta soba. Sav moj trud je bio uzalud.
Zašto to pričaš? Prestani.
Ne idem više tamo ni sa kim.
Hoćeš da ja idem s tobom?
Gde?
Misliš da ja nemam šta da poželim?
Ne...
Ne možeš ići tamo.
Zašto?
Ne, ne.
Šta ako ne uspe ni sa tobom?
Znate, moja majka se tome protivila.
Verovatno ste shvatili da on nije sa ovoga sveta.
Svi mu se smeju.
Bio je nespretan, jadno je izgledao.
Majka je govorila: "On je stalker,
on je smrtnik, večiti zatvorenik!
Seti se kakvu decu stalkeri imaju?"
A ja... nisam se čak ni prepirala.
Znala sam i sama, da je smrtnik,
da je večiti zatvorenik, i sve o deci.
Samo, šta sam mogla?
Bila sam uverena da će mi sa njim biti dobro.
Znala sam da će biti i mnogo tuge.
Ali, bolje je imati gorku sreću...
nego siv, utučen život.
Možda sam shvatila to kasnije.
Ali tada mi je prišao i rekao: "Pođi sa mnom."
I pošla sam, i nikad nisam zažalila.
Nikada.
I bilo je mnogo tuge.
I bilo je strašno, i bilo je sramno.
Ali nikada nisam zažalila, niti ikome zavidela.
Jednostavno takva je sudbina, takav je život, takvi smo mi.
I ako u našem životu nebi bilo tuge, ne bi bilo ništa bolje.
Bilo bi i gore.
Zato što tada i sreće takođe ne bi bilo.
I ne bi bilo nade.
Volim tvoje oči, prijatelju moj,
Njihovu igru, plamenu i čudesnu,
Kada ih podigneš odjednom,
I kao nebeskom munjom,
Pogledaš brzo sve u krug.
Ali ima još veće očaranje:
Oči, spuštene ničice,
U času strasnoga poljupca,
I kroz spuštene trepavice.
Sumorni, bez sjaja oganj želje...
Kraj